Duboko uzdiše. „Ava?“
„Hm?“
„Znao sam da si ti ta čim sam te video.“
„Ta?“ Pokušavam da se pridignem, ali vuče me natrag na vrat. Okreće lice i gricka mi uvo.
„Žena koja će me vratiti u život“, kaže onim ravnim glasom, onim koji u suštini znači da govori nešto što samo on razume.
Ovog puta se oslobodim iz zagrljaja i ukrstim pogled s njegovim. „Kako si znao?“
Prevrće me na leđa, potpuno me pokrivši, i gleda me pravo u oči. Zelene oči su mu pune značenja. „Zato što mi je srce ponovo zakucalo.“
Knedla mi se stvara u grlu. To je veoma duboko i potpuno me je porazio tim rečima. Ne znam šta da kažem. Ovaj veličanstveni čovek me gleda kao da samo ja postojim na svetu.
Mrdam rukama sve dok me ne pusti pa ga zagrlim, obavijem mu noge oko pasa i držim se za njega kao da je on jedino što postoji na svetu.
I jeste jedino na svetu, za mene.
Ne znam šta tačno stoji iza te izjave, ali snaga tih reči zaista sve govori. Ne može da živi bez mene. Pa, ne mogu ni ja da živim bez njega. Ovaj čovek je moj svet.