Sara nije bila naročito lepa, ali je uvek bila lepo obučena i očešljana. Od onih nežnih i doteranih devojaka koje su obično nervirale Lilu. Ipak, listajući slike, imala je čudan osećaj da je Sara nosila masku, da su te plisirane suknje, ti usklađeni džemperići, taj besprekorni razdeljak na sredini bez ijednog neposlušnog pramena, služili da nešto sakrije. Lilu je znala bolje od ikoga da ne možeš izgubiti mamu sa osam godina a da ne okriviš ceo svemir. Ali to nije bio uzrast da se nauči kako život nema nikakvog smisla. Pa ipak, na brojnim Sarinim fotografijama dostupnim na internetu, svim snimljenim nekoliko meseci pre njenog nestanka, ona nije pokazivala nikakve emocije. Ni osmeha, ni namrgođenog pogleda, ni tuge, ni besa. Ničega. Uglađeno, pristojno lice gradonačelnikove ćerke koja ume da se ponaša, povučena, gotovo prozirna. Od tada Lilu više nije mogla da se reši izvesne radoznalosti u vezi s ovom tajanstvenom tinejdžerkom koja je posthumno dospela na naslovnice.